Érdemes elolvasni, nagyon tanulságos!!!!

-Egy napon azt kérte az osztálytól a tanárnő, hogy minden osztálytársuk nevét írják föl egy
lapra úgy, hogy a nevek mellett maradjon egy kis üres hely. Gondolják meg, mi a legjobb,
amit mondani tudnak a társaikról, és azt írják a nevek mellé. Egy teljes órába telt, mire
mindenki elkészült és mielőtt elhagyták az osztálytermet, a lapot átadták a tanárnőnek.
Hétvégén a tanárnő minden diák nevét fölírta egy papírlapra és mellé a kedves
megjegyzéseket, amelyeket a tanulótársak írtak róla.
-Hétfőn minden tanuló megkapta a listáját. Már kis idő múlva mindegyik  nevetett. "Tényleg?"
- hallatszott a suttogás. "Nem is tudtam, hogy én valakinek is jelentek valamit!" - és "Nem
tudtam, hogy a többiek ennyire kedvelnek" - szóltak a megjegyzések.Ezután senki nem
emlegette többé a listát. A tanárnő nem tudta, hogy a  diákok egymás közt, vagy esetleg
a szüleikkel beszéltek-e róla, de nem is törődött vele. A feladat elérte a célját. A tanulók
elégedettek voltak magukkal és a társaikkal.
- Néhány évvel később az egyik fiú elesett Vietnamban, és a tanárnő elment a tanítványa
temetésére. A templomot megtöltötte a sok barát. Egyik a másik után - akik szerették
vagy ismerték a fiatalembert - odamentek a koporsóhoz, és lerótták utolsó kegyeletüket.
A tanárnő a sor végén lépett oda és imádkozott a koporsó mellett. Ahogyan ott állt, az
egyik koporsóvivő katona megszólította: "Ön a matematika tanárnője volt Mark-nak?"
Ő igent bólintott. Erre a fiú azt mondta: "Mark nagyon gyakran beszélt  magáról."
- A temetés után összegyűltek Mark régi osztálytársai. Mark szülei is ott voltak és szemmel
láthatóan alig várták, hogy beszélhessenek a tanárnővel. "Valamit szeretnénk mutatni"
- mondta az apa és előhúzott egy pénztárcát a zsebéből. "Ezt találták, amikor a fiunk elesett.
Úgy gondoltuk, Ön meg fogja ismerni." A pénztárcából előhúzott egy erősen gyűrött lapot,
amelyet nyilván összeragasztottak, sokszor összehajtogattak és széthajtottak már. A 
tanárnő - anélkül, hogy odanézett volna - tudta, hogy ez egyike volt azoknak a lapoknak,
amelyeken a kedves tulajdonságok álltak, amelyeket az osztálytársak írtak Markról.
- "Nagyon szeretnénk Önnek megköszönni, hogy ezt a feladatot adta az osztálynak"
- mondta Mark anyja. "Amint látja, Mark nagyon megbecsülte." 
- A többi régi tanítvány is összegyűlt a tanárnő körül. Charlie elmosolyodott és azt mondta:
"Nekem is megvan még a listám. Az íróasztalom felső fiókjában őrzöm."
- Chuck felesége pedig így szólt: "Chuck megkért, hogy a listát ragasszam be az esküvői
albumba." "Az enyém is megvan még" - mondta Marily. "A naplómban tartom". Ekkor Vicki,
egy másik osztálytársuk a zsebnaptárát vette elő, és megmutatta a használattól megkopott
és foszladozó listát a többieknek. 
- "Mindig magamnál hordom" - mondta Vicki, és hozzátette: "Meg vagyok győződve, hogy
mindnyájan megőriztük azt a listát."

- Embertársainkkal való együttélésünkben gyakran elfeledkezünk arról, hogy minden élet
véget ér egy napon és senki sem tudja, mikor jön el ez a nap. 
- Ezért kellene megmondanunk azoknak az embereknek, akiket szeretünk és  akikért aggódunk,
hogy fontosak a számunkra. Addig kell ezt megmondani, amíg nem késő.
- Mindenki megteheti, aki ezt az írást elolvassa. Ha nem teszed meg, elszalasztol egy csodás
lehetőséget, hogy valami kedveset és szépet tegyél. Ha elolvashattad ezt a történetet, akkor azért,
mert van valaki, aki érted aggódik és ez azt jelenti, hogy legalább egy ember van, akinek te
sokat jelentesz.